Lapsuuteni ajoilta (1883)
Lapsuuteni ajoilta. Kirjoittanut Esa Paavo-Kallio |
I.
[muokkaa]- Isän’ oli köyhä mökin miesi,
- Köyhempi kuin luulinkaan kentiesi,
- Perkas maata, kylvi, kynti, niitti,
- Ahkeruudess’ aikans’ aina vietti.
- Talvisin, kun lumivaippahansa
- Pukeusi maa, ei köyhä kansa
- Voinut työttä maata huonehessa –
- Eihän syödä leipää laiskuudessa.
- Niinpä talvipäivät kaiket isä
- Veisti, höyläs, liimas hökkelissä,
- Hän kun, näetten, puuseppä oli.
- Nälän muodossa tuo taito tuli.
- Kerta istui isä pöydän päässä.
- Saumahöylä vasten poskee kä’essä,
- Lausui, silmät luoden puoleen äidin:
- ”Neljäkymmentä mä tänään täytin.
- Niistä viisitoista elin koissa,
- Viisikolmatt’ isän luota poissa.
- Vuotta kahdeksan ma olin renki,
- Oivallan siis hyvin toimen senki.
- Seitsentoista vuotta ”itsemiesi”.
- Siitä saakk’ on ollut oma liesi.
- Neljäkymmentä viel’ elää soisin,
- Lasten lapset silloin nähdä voisin.
- Tyytymätön konsana en ollut,
- Vaikk’ei joskus viljavakkaa tullut
- Hallan jäätämästä pellostamme;
- – Tyytyväisyys, tuo on kunniamme.
- Sinä, Leena, armas vaimoseni
- Sulostanut olet huoneheni,
- Kahdeksan on Herra lasta suonut;
- Heilleki on toki osan tuonut.
- Vanhin, Reetta, pikku tyttäremme
- Piennä pilviin meni edellämme.
- Jaakko, vanhin poikasemme, täyttää
- Miehen mitan, voimakkaalta näyttää,
- Kun ei oiskaan pettu konsanansa
- Leivän e’estä käynyt huulillansa.
- Sitte Maari, pieni punaposki –”
- Maarihin tää viime sana koski
- Hymyeli sangen iloissansa
- Peiliss’ salaa katsoi ruusujansa. –
- ”Sitte vielä meill’ on poika toinen,
- Isän kaima, valkohaivenainen.
- Siitä vaikka pappi tulla voisi,
- Jospa koulu-varaa meillä oisi.
- Neljä pienokaista sitte seuraa:
- Jukka, Eveeliina, Matti, Laura.
- Kaksi edellistä mullan alla,
- Toiset kaksi leikkii lattialla,
- Siunausta anon, Herra, heille;
- Johda heitä pyhän tahtos teille!
II.
[muokkaa]- Ilta elokuun se taisi olla,
- Kun me kerta, koko perhe väki,
- Nurmikolla, huoneen vierustalla
- Oottelimme maatamenon aikaa.
- Käen ääni kuului hongikosta,
- Kumppaniansa kun kutsuskeli
- Metsän reunaa astui karitsainen
- Arka, taittoi heinän tutkaimia;
- Järvenpintaa uiskenteli salkki,
- Sieltä usein ilmaan kuplistaikse,
- Rikkoi läikkyväisen järvenpinnan.
- Vares maasta kastemadon poimi,
- Lensi, kantoi pesään pojillensa.
- Isä nousi kiven nystermälle,
- Meidät kutsui ympärilleen kaikki,
- Lausui: »Myrskyn rajun raivotessa,
- Mailmalla moni nuorna sortuu,
- Kun ei keito luota Luojahansa.
- Teille, poikaseni, lausun noita,
- Opiksi jos nekin voisi olla.
- Kun te kotikuusen huminata
- Ette kuule, eikä äitin ääntä.
- Silloin viekastaja teitä kokee
- Juomapyörteesensä pyörähyttää.
- Tuliseksi muuttuu kodin kaiho;
- Kyynelsilmin vieraan seinustalla
- Kotimetsää kohden tähtäilette:
- – Tuos ei vielä mitään vaarallista.
- Mutta silloin varsin varokaatte
- Lohdutusta viinatilkkasesta
- Etsimästä. – Soisin tulevanne
- Tänne kotikumpuloille silloin
- Lapsen ihanteita katsomahan.
- – Muistakaatte, miten arka lammas
- Heinän päästä löytää tyydytyksen!
- Iloitessa kumppaneinne kanssa,
- Ilo ei saa nojasta yli laitain:
- Joskus salkki iloissansa tuolla
- Rikkoo välkkyväisen vedenpinnan,
- Mutta kohta taasen palajaikse
- Tyveneesen asuntoonsa aivan.”
- Vielä muuta lausunut hän oisi,
- Mutta ääni vapisevan tuntui.
- Katsoin: kiilsi kyynel silmässänsä,
- Keskeytti oivat opetukset.
- Taasen silmäsin mä maisemata;
- Luonto levollensa välmistaikse:
- Karitsainen makas pensastossa,
- Salkki nukkui järven pinnan alla,
- Vares vaakkuvainen pesässänsä
- Siivin suojaeli poikasia,
- Käkikään ei suutaan soinnuttanut.
- Yksin matkauriesi lauleskeli,
- Kulkeissansa kohden kotiansa
- Valtatietä järven taustalla,
- Piiskoin hevostansa kiirehtien.
- – Huonehesen astuimme me tuosta;
- Virsi veisattiin ja maata mentiin,
- Kohta vaivuimme me unen helman.
III.
[muokkaa]- Heinänteossa me kerta oltiin:
- Isä, äiti, minä kolmantena.
- Aamu-aikaseen jo kello neljä
- Kastehelmein vielä kimaltaissa
- Ruohon päissä kullan kiiltäväisnä,
- Hopea hohtoisena heilamoiden,
- Kävimma me luo’on kaadantahan.
- Kuljettua kuuden kedon poikki,
- Taasen tikkusimme viikatetta.
- Tuossa muistui mieleen tuonen miesi,
- Joka, kaateheksi ihmisniiton
- Lakkaamatta viikatetta hioo.
- Sivaltelee kelpo säilällänsä,
- Milloin yhden kaataa, milloin toisen,
- Kokoo ijäisyyden varastoihin,
- Jost’ei koskaan kuulla tulleheksi. –
- Siunatkohon silloin poutaa Luoja,
- Ett’ei joutuis mätäheinäin parveen! –
- Kolme tuntia me teimme työtä,
- Neljäst’ asti saakka seitsemähän.
- Silloin kaadettuna kaunis sarka
- Lojui maassa kuusin ketoinensa.
- Tuosta kulkemahan lähteen luokse
- Aamiaista nauttimaan ja vettä.
- Makealta maistui Waasan silli
- Suulle nälkäiselle heinämiehen.
- Niittu lähde niin ei sulo ollut,
- Kun ne lähteet, joille runoniekat
- Jumalaisen tenhon taikamiehet
- Taluttavat kaksi onnekkaista,
- Neitosen ja reiman nuorukaisen
- Lemmen säveleitä laulamahan.
- Olihan vaan tavallinen lähde,
- Aina pulppusi ja vettä antoi.
- Vesi ojaa virtas matkoihinsa;
- Siis ei puroakaan kukkarantaa,
- Jonka myöskin loihtii runoniekat
- Kaunisteeksi lähde näyttämönsä.
- Syötyä, me lähteen reunamilla
- Levähdimme, veteen katselimme,
- Alkoi kertoella vanha isä:
- ”Täm’ on meille merkillinen lähde,
- Merkillinen, sekä muistorikas.
- Vainaa, Punkarissa palvellessaan,
- Tänne joutui lehtein taitantahan,
- Rämeiköllä lähteen silmän keksi,
- Ihastui sen kirkkaasehen veteen,
- Päätti pyytää sieltä torpan paikkaa.
- Punkari, se vanha itseviisas,
- Taipui kohta toki pyyteesensä,
- Mutta ehdon teki kummanlaisen,
- ”Konsa vaimoks’ otat piika Keetan,
- Meillä kymmen-vuotta palvellehen,
- Silloin hääsi pidän, torpan laadin
- Varoillani asuinkuntoiseksi.” –
- Kaikki mutkat muistuu vanhan mieleen!
- – Ukkovaari, vanha mieronpoika,
- Tuosta ihastui ja toimiin ryhtyi,
- Vaimoksensa voitti kelpo Reetan.
- Onnekkaat he olivatkin aina,
- Vaikka joskus vainajalta äiti
- Valta-ohjat itsellensä ryösti;
- Vanheekin ol vuotta viisitoista,
- Vanhee, sekä muuten kokeneempi.
- Mitäs oppii silloin mieronpoika:
- Vilppii, petosta ja varkautta –
- Sit’ en toki sano vainajasta.
- Kolmekymmentä he vuotta täällä
- Asuit suuren lapsilauman kanssa.
- Kotimökki seisoi kunnahalla,
- Jolla nyt on vanhee niittylato.
- Siellä miekin vuotta viisitoista
- Elin, tunsin vilua ja nälkää;
- Toki aina olin onnekkainen!
- Yhdes kaivelimme nämä pellot,
- Yhdes lähteen silmää perkasimme.
- Vainaa tunsi joka puunkin tuolla,
- Ko’issa muisti, mi on suora, väärä,
- Muisti paksuuden ja oksat muisti. –
- Paljon ennenkin on köyhä kansa
- Kärsinyt ja taistot taistellunna.
- Ei oo täällä leikin leipää syöty,
- Otsan hiessä vaan ja kätten työssä.
- Kuka luetella vaivat voisi
- Vainaankaan, kun suolla hallaisella
- Koki elää, hoitaa perhettänsä.
- Kertoi joskus, miten polvet horjui
- Virstain päästä kantaissansa tuhkaa,
- Jota ensin poltti viitakossa.
- Kertoi, miten usein tuskan hiki
- Mehui otsasta kun kehnon-laista
- Potaskaa vaan antoi raskas tuhka.
- Huono hintakin vaan silloin saatiin.
- Kuka kaiken kansan hikihelmet
- Voisi mittaella! Kyyneleetkin
- Täyttäisivät moisen lähdeojan,
- Jos ne saisi kokoon haalituksi.
- Kukka poluill’ ei käy meidän kansa,
- Samoo korpiteitä usvaisia,
- Kärsii vaivaa; onneksi tok’ lienee,
- Ett’ei liiteleisi Luojastansa!” –
- Aurinko jo loisti korkealla,
- Kun me kaihomielin lähteneitä
- Läksimme jo luo’on korjantahan;
- Ehkä joskus sille vielä tullaan.
Jatketaan seuraavassa vihossa.
Lähde: Paavo-Kallio, E. 1883: Rikkaruohoja. I. Jyväskylä.